середа, 23 червня 2021 р.
Казку читай - розуму набирай!📖
середа, 16 червня 2021 р.
Стежинами книжкового літа
Літні канікули – це завжди весело та цікаво. Дітвора їх чекає з нетерпінням, а щоб урізноманітнити ваш відпочинок пропонуємо книги для читання. В Гайворонській бібліотеці для дітей оформлено книжкову виставку «Стежинами книжкового літа», де представлені книги відомих українських та зарубіжних авторів – це пригоди, оповідання , детективи
![🕵️♀️](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/td9/1/16/1f575_200d_2640.png)
![💘](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/teb/1/16/1f498.png)
![⚽️](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/taf/1/16/26bd.png)
![🏖](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/t5d/1/16/1f3d6.png)
![😀](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/tce/1/16/1f600.png)
Літня Інтернет-школа
11 червня розпочала роботу Літня Інтернет-школа для новачків. В дитячій бібліотеці відбулося перше заняття на тему: "Браузери. Пошукові системи. Пошук інформації в Інтернеті".
Бібліотека на дитячому майданчику
З першим літнім теплом бібліотека для дітей перемістилася на дитячий майданчик.
![🌳](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/t6b/1/16/1f333.png)
![📖](https://static.xx.fbcdn.net/images/emoji.php/v9/t9e/1/16/1f4d6.png)
Треба книги нам читати, щоб загадки відгадати
Чи можуть сучасні діти провести літні канікули без Інтернету і телевізора?
Книжкові розваги
Учні 2-Б класу КЗ «Гайворонський ліцей № 2» (кл. І.М.Невладик) - вже досвідчені книголюби, які протягом року були нашими активними читачами, тому з легкістю відгадували «Книжкові загадки» та ребуси, відповідали на питання літературної вікторини. А в подарунок до свята нашим активним читайликам ми підготували лялькову виставу «Подорож до країни Мудрагелії» та смайликову наліпку. Присутн. 27 кор.
середа, 12 травня 2021 р.
Гайда Ярослав Михайлович
Боєць 34-го батальйону територіальної оборони
«Батьківщина» в складі 57-ї мотопіхотної бригади ЗСУ. Проживав у с. Таужне
Гайворонського р-ну. Помер від поранень 19 грудня 2014 року.
Народився 25 травня 1985 — помер 19 грудня 2014) — солдат Збройних сил України.
Закінчив педагогічний університет, працював учителем фізичного виховання у селі Тополі, в ЗОШ села Таужне викладав предмет «Захист Вітчизни».
Був на київському Майдані під час революції Гідності, травнем 2014 року добровольцем пішов на фронт, номер обслуги, снайпер 34-го батальйону територіальної оборони Кіровоградської області «Батьківщина».
У боях зазнав двічі поранень. Лікувався у шпиталях Харкова й Одеси, переніс дві операції. Курс реабілітації проходив , збирався продовжити військову службу.
Брав участь у волонтерській роботі, приніс свого бронежилета для відправки на фронт доки лікувався. Після другого поранення та лікування перебував у відпустці до 27 грудня, проходив курс реабілітації, працював волонтером.
19 грудня 2014-го помер від поранень. Без Ярослава лишились дружина і син 2002 р.н.
Похований у селі Таужне.
Нагороди та вшанування
За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі під час російсько-української війни, відзначений — нагороджений
- 1 березня 2016 року — орденом «За мужність» III ступеня (посмертно)[1]
- в школі, котру він закінчив, відкрито меморіальну дошку його честі
Глобенко Олексій Іванович
Старшина, сержант роти спецпризначення 3-го
окремого полку спеціального призначення. Загинув 29.07.2014 в районі м. Сніжне
Донецької обл. під час мінометного обстрілу.
Глобенко Олексій Іванович народився 9 травня 1988 року в селі Ємилівка Голованівського району Кіровоградської області. В п’ятирічному віці з батьками переїхав до Гайворону. Навчався в загальноосвітній школі №3. Після закінчення 9 класів вступив до Гайворонського професійного аграрного ліцею, де здобув професію «Муляр, штукатур, лицювальник-плиточник». У 2007 році призваний на строкову службу. Далі продовжив службу за контрактом. Служив у роті спеціального призначення 1-го загону 3-го окремого полку спецпризначення, військової частини № А0680 міста Кропивницького у званні сержанта та головного сержанта. З початком російської збройної агресії проти України підрозділ Глобенка відправили в Крим. Після виходу з окупованого Криму брав участь в антитерористичній операції на Сході України, учасник боїв за Донецький аеропорт.
28 липня 2014 в складі розвідгрупи з 19 військовослужбовців 3-го полку під загальним командуванням підполковника Сергія Лисенка виїхав в район міста Сніжне на спецзавдання з евакуації пілотів збитого літака Су-25. Група успішно провела операцію з порятунку одного пілота збитого штурмовика. Повератючись до місця розташування і за пропозиціцєю власника ферми 61-річного Микола Бутрименка заночували в ангарі поблизу села Латишеве. Власник ферми доніс про це терористам, які приїхали на бронетехніці і оточили ферму 29 липня. В нерівному бою з терористами загинули 10 спецпризначенців: підполковник Сергій Лисенко, капітан Кирило Андреєнко, капітан Тарас Карпа, старшина Олексій Глобенко, старшина Андрій Шершень, сержант Анатолій Бузуляк, старші солдати Сергій Гришин, Лев Панков, Ярослав Шимчик та Роман Рикалов.
Старшина Глобенко особисто ліквідував БТР та двох терористів, у бою зазнав смертельного поранення від вибуху артилерійського снаряду. У Олекесія Глобенка залишились дружина Тетяна, 2-річний син Владислав і син дружини від першого шлюбу 9-річний Данило. Місце поховання: м. Кіровоград, Ровенське кладовище, Алея Слави.
Нагороди
За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі нагороджений орденом «За мужність III ступеня» (14.11.2014, посмертно). Рішенням виконкому Кіровоградської міської ради № 399 від 26.08.2014 нагороджений відзнакою «За заслуги» ІІ ступеня (посмертно). Нагороджений відзнакою УПЦ КП медаллю «За жертовність і любов до України» (червень 2016, посмертно).
Вшанування пам'яті
В лютому 2015 року у місті Гайворон на фасаді професійного аграрного ліцею відкрито меморіальну дошку випускнику навчального закладу Олексію Глобенку. У Гайвороні на фасаді ЗОШ № 3 І-ІІІ ст. відкрито меморіальну дошку на честь випускника школи Олексія Глобенка.
Гришин Ігор Анатолійович
Служив молодшим сержантом в 57-й окремій
мотопіхотній бригаді. Загинув 5-го лютого 2016 року в смт. Зайцеве, м.
Горлівка, Донецька обл.
ор Анато́лійович Гри́шин (29 вересня 1994, Казавчин, Гайворонський район, Кіровоградська область, Українська РСР — 4 лютого 2016, смт Зайцеве, Горлівська міська рада, Донецька область, Україна) — молодший сержант Збройних сил України, учасник війни на сході України (57-ма окрема мотопіхотна бригада)[1].
Загинув під час мінометного обстрілу взводного опорного пункту біля смт Зайцеве (Горлівка, Донецька область).
Похований у с. Казавчин, Гайворонський район, Кіровоградська область.
Нагороди[ред. | ред. код]
Указом Президента України № 23/2017 від 3 лютого 2017 року «за особисту мужність, виявлену у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане виконання військового обов’язку» нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно)[
Дрьомін
Ярослав Павлович
Народився 26 грудня 1986 року у с. Хащувате,
Гайворонський р-н, Кіровоградська обл. Служив стрільцем у 93-й окремій
механізованій бригаді. Загинув 29-го серпня 2014 року під час виходу з
Іловайського котла на дорозі в районі с. Новокатеринівка. Був похований як невпізнаний
герой у м. Запоріжжя. В червні 2015 впізнаний за експертизою ДНК і
перепохований на батьківщині в с. Хащувате.
Закінчив Хащуватську ЗОШ, Гайворонський машинобудівний технікум, де отримав професію техніка-механіка. Служив у Збройних Силах України, а після демобілізації — в органах внутрішніх справ. Потім працював у ПСП «Нива» в рідному селі.
Мобілізований у квітні 2014 року, стрілець 93-ї окремої механізованої бригади. Був водієм, доставляв боєприпаси, вантажі та особовий склад у зону бойових дій.
Загинув у Донецькій області. З 24 серпня не виходив на зв'язок, лише літом 2015-го встановлено, що загинув під Іловайськом. У червні 2015 року ідентифікований за експертизою ДНК серед загиблих, яких поховали 1 жовтня 2014 року на Кушугумському цвинтарі під Запоріжжям. 23 червня 2015 року Ярослава перепоховали в селі Хащувате, у останню дорогу односельці проводжали Героя на колінах.
Без сина лишились батько, мама Людмила Михайлівна.
Сівоха
Віктор Володимирович
Народився 1 серпня 1979 року в с. Берестяги, Гайворонський р-н, Кіровоградська
обл.
Служив прапорщиком в 14-й окремій механізованій бригаді.
Помер 4 квітня 2016 року у військовому шпиталі.
Шимчик
Ярослав Володимирович
Старший солдат, радист радіо групи 1-го батальйону 3-го окремого полку
спецпризначення. Загинув 29.07.2014 біля м. Сніжне Донецької обл. під час
мінометного обстрілу
Народився 1992 року в місті Гайворон на Кіровоградщині. 2009 року закінчив Гайворонську загальноосвітню школу № 5. Займався спортом, відвідував спортивні секції.
Вступив на
військову службу за контрактом. Радист радіогрупи 1-го загону 3-го окремого
полку спецпризначення, в/ч А0680, м. Кропивницький.
З початком
російської збройної агресії брав участь в антитерористичній операції на Сході
України. Разом з побратимами 15 квітня 2014 звільнив і в подальшому утримував
аеродром Краматорська.
Обставини
загибелі
28 липня 2014
розвідгрупа з 19 військовослужбовців 3-го полку під загальним командуванням
підполковника Сергія Лисенка виїхала в район міста Сніжне на спецзавдання з
евакуації пілотів збитого літака Су-25. Вони успішно провели операцію з
порятунку одного пілота збитого штурмовика і заночували на території закинутої
ферми поблизу села Латишеве. Власник ферми 61-річний Микола Бутрименко зустрів
військових і запросив їх переночувати в ангарі, а сам виїхав до Сніжного і
доніс про це терористам, які приїхали на бронетехніці і оточили ферму 29 липня.
В нерівному бою під час прориву загинули 10 спецпризначенців: підполковник
Сергій Лисенко, капітан Кирило Андреєнко, капітан Тарас Карпа (вважався зниклим
безвісти), старшина Олексій Глобенко, старшина Андрій Шершень, сержант Анатолій
Бузуляк, старші солдати Ярослав Шимчик, Сергій Гришин (вважався зниклим
безвісти), Лев Панков та Роман Рикалов (вважався зниклим безвісти). Четверо
бійців, які перебували в секретах, самостійно дістались до розташування своїх військ.
П'ятеро поранених потрапили у полон, згодом їх звільнили за обміном.
6 серпня з
Ярославом Шимчиком та трьома його побратимами Андрієнком, Шершнем та Бузуляком
прощались в Кропивницькому[1]. Похований на міському кладовищі Гайворона.
Залишились батьки,
Володимир Володимирович та Світлана Миколаївна Шимчики.
27 червня 2016
було затримано зрадника Бутрименка, який навів російських терористів на місце
розташування українського підрозділу
-
Щороку, наприкінці березня до всіх дитячих бібліотек приходить довгоочікуване свято, про яке знають усі цінителі та шанувальники книги - В...
-
Із давніх-давен найдорогоціннішим скарбом людини був розум. У всі часи були люди, яких природа наділяла надзвичайними розумовими здібностями...
-
Булінг (від англ. bully – хуліган, задирака, грубіян, «to bully» — задиратися, знущатися) – тривалий процес свідомого жорстокого ставлення, ...